Elämässä ei aina ole kysymys siitä, mitä haluaa, vaan mikä on pakko.
―Opiskellut tietotekniikkaa, ollut sedän firmassa.
―Miten Sundström istuu tohon?
―Mulla saattais olla sun koulutustas vastaavaa työtä. ―Haista paska.
―Sun kannatais luopua Levolasta. Se on hankala kaveri. ―Luopua?
Mulla on paljon hommia sille vielä.
(Englantia:) Saat Suomea koskevat tiedot, jotka lähti nyt.
Pidän tiedon salassa, kunnes alamme toimia.
―Onks mitään tietoa isosta kuviosta? ―Ei mitään. Pelkkää blankkoa.
―Sä haet uutta lomaa heti. ―Miks?
Murtautuu krp:hen? ―Mua kiinnostaa vaan se Kousan sähköposti.
―Kale! ―Ai, sä sait sen wörkkimään.
"Cuba Libre." Ehditkö peittää jäljet, ettei ne osoita tänne? ―Joo.
Helsingin poliisin palvelimeen? ―Helsingin huumepoliisi.
―Tää siirto on e5:ssä.
―Mihin se osuu? ―Kallioon. ―Ei jumalauta. Tässä voi olla jotain.
―Onnistuisko rekkojen läpivalaisu, jos me osattais antaa se päivä?
―Ei. Raja menee ihan tukkoon.
(Englantia:) ―Odotamme että ratkaisette ongelman nopeasti.
―Cuba Libre on täysin hallinnassa.
―Sun ei ois pitäny sooloilla virolaisten kanssa. ―Mitä helvettiä?
―Anteeks.
Hei. Pysähdy.
Hei... ―Jätä mut rauhaan, ihan oikeesti.
―Ihan oikeesti, pysähdy siihen nyt.
―Kun mä pääsen täältä, mä unohdan kaiken, ―
mitä mä oon nähny tai kuullu.
Mä lupaan sen sulle.
Mä en tiedä mitään, jos multa kysytään. ―Ethän sä tiedäkään.
Mutta kytät nappaa sut saman tien, kun sä lähdet portista ulos.
Sanot niille, mitä oon kertonu sulle. Sit sä menet mun kämpälle.
Siellä on tyyppi, joka kertoo, mitä pitää tehdä. ―Mä en suostu enää.
Tee mulle ihan mitä vaan, mut tää loppui tähän.
Sä et voi pakottaa mua.
―Jos et sä ittestäs välitä, niin entäs sun vanhemmat sitte?
Anita ja Reino, kai sä niistä välität?
―Uhkailet sä mun vanhempia? ―En, mut sä uhkailet asenteellas.
Se, että on isä ja äiti, on hieno asia. Vaikka ne ois minkälaiset.
Ne on kuitenkin sun. Sun perhe.
―Niin.
Mahtavaa, että sä oot taas kotona. ―Mua pelottaa.
Miten Liina? ―Se on ihan innoissaan. Odottanu koko viikon.
―Mitäs jos mä en jaksakaan?
―Kyllä sä jaksat.
Tai siis me jaksetaan yhdessä.
Me tehtiin sulle pieni ylläri. Liinan kanssa yhdessä.
―Äiti, ethän sä mee enää koskaan takaisin sairaalaan?
―No, ei äiti enää sinne mee. Me ollaan nyt yhdessä.
No ni, äiti.
(Satu:) Turunen sai tullin ohjelman. Se toimittaa sen mulle.
―No, hyvä. Poika saa alkaa opiskella sitä heti.
―Voiko siihen luottaa? ―Ei.
Meidän ei tarvii luottaa siihen.
Meidän tarttee luottaa vaan sen taitoihin ohjelman kanssa. ―Okei.
―Poika vihaa mua. Se on älykäs, mutta nuori ja naiivi.
―Mitä sä tarkotat? ―Mitäs jos antaisit sen luulla, että säkin vihaisit mua?
―Okei. Mä ymmärrän.
Poika, sisään.
No ni, ne nappasi Levolan. ―No, niin pitikin.
―Mitä? Ollaan kusessa kaikki, jos ne saa selville, että me jeesataan.
―Painu vittuun sönköttämästä typeryyksiäs. Vie toi kirje postiin.
―Mikä tää on? ―Mun seuraava siirto.
Ja poliisista puheen ollen, ne ottaa suhun yhteyttä kohta.
―Kuka? Milloin?
―Mitä sä kuvittelet, että mä oon joku Nostradamuksen reinkarnaatio?
Ketä kaikkia siihen kuuluu sun ja Sundströmin lisäksi?
Mitä muuta Sundström puuhailee ku jakelee piriä Sörkassa?
Mitä sä teit sille?
Saat pitkän kakun, jos et kerro sitä, mikä me tiedetään jo sun tietävän.
―Mä en tiedä mitään. ―Sä et lähde, ennen ku toi suu rupee käymään.
Okei.
Mä arvaan sun tilanteen.
Sut on pakotettu tähän mukaan, ja nyt sä pelkäät.
Pelkäät, että kaikki mitä sä sanot, menee näitten seinien ulkopuolelle.
Sä voit luottaa muhun. Kaikki pysyy nyt tässä.
Mihin sut pakotettiin?
Kaikki valmiina.
―Tehän toimitte ripeästi.
―Ja milloin sanot päivämäärän? ―Kun teidän tarvii saada tietää se.
―Kukas sen tietää? ―Minä. Mä tiedän kaiken.
Mä menen tonne. ―Eiks sun pitäny pysyä piilossa?
―Nyt mulla on tunne, että mun pitää mennä tonne.
―Sähän oot se... Ai, sä oot huumepoliisi.
―Joo.
Sä oot kusessa. ―Häh?
―Sä pelaat Rekan kanssa shakkia.
Sen takia se antaa sun käyttää sen asuntoa.
Eiks se kuulosta vähän omituiselta? ―Ei se siitä hyvästä...
Vien sen kirjeshakkisiirrot kiskalle. Mä saan sieltä sen kämpän avaimet.
Loman jälkeen kun mä palautan ne, mä saan vastasiirron.
―Mitä niissä siirroissa on? Onks niissä jotain infoa?
―Mä en tiiä niistä muuta ku mitä mä kerroin. ―Älä jauha paskaa.
Viimeks lomilla lähdit karkuun, ―
kun sä huomasit, että me ollaan sun perässä. ―Mä en tienny sitä.
―Mihin sä menit?
―Kadulle.
Ja siellä oli se sama auto venaamassa ja mut käskettiin sisään.
―Mikä auto?
―Sama auto, jolla mut haettiin ekalta lomalta Sundströmin asunnon edestä.
―Mihin aikaan ne päästi sut pois?
―Silloin ekalla kerralla? ―Niin.
―No...
Joskus... joskus aamuyöllä varmaan.
Neljän aikaan tai... ―Se oli 3.48.
Ketä ne oli?
―Ne oli... kaks jotain miestä.
Nekin oli kai virolaisia.
―Mistä sä tiedät, että ne oli Virosta?
―No, ei... ku ne puhui silleen, miten nyt virolaiset puhuu.
―Kusetat sä mua? ―En.
Ne jätkät uhkaili mua.
Ja sit... ne sanoi, että mun pitää viedä osastolle kamaa.
Martille ja Tanelille. ―Jos sä näkisit ne, tunnistaisit sä ne?
―En mä oo varma. ―Sähän vietit niiden kanssa monta tuntia.
―Niin, no... mä pelkäsin.
―Toimiihan sun silmät silti.
Tunnistithan sä mutkin, vaikka me ollaan nähty aikoja sitten kerran.
―Jos teillä on jotain kuvia, niin ehkä. ―Valehtelet sä mulle? ―En.
―Ja Reka liittyy tähän, eikö? ―En mä tiiä.
―Yhtä asiaa mä ihmettelen.
Miks se valitsi just sut? ―En mä tiiä.
―Sä olit nytkin menossa kioskin kautta Rekalle, eikö? ―Joo.
Musta tuntuu, että mun pitäis mennä sinne aika pian.
Jos ne alkaa epäillä jotain, niin...
―Mitä sä pelkäät? ―Niitä virolaisia.
―Rekaahan sun kannattaa pelätä. Ne virolaiset on vaan sen renkejä.
Rekaa sun kannattaa pelätä.
Sulla ei ollu meiän Masille mitään? ―Ei.
Tää on vika kerta, kun mä tarviin näitä. Mä pääsen siviiliin.
―Pysy erossa näistä hommista. ―Koetetaan. Se ei oo niin helppoa.
―Mä näen, että sä oot kunnon poika. Sulla on tulevaisuus edessä. ―Jep.
Yks tulevaisuus on jo takana.
No, terve.
Potkaisin sen pihalle kuukausi sitten. Sain tarpeekseni.
Olis pitäny tehdä se jo ajat sitte.
Ei mulla vaan jotenkin ollu voimia.
Ja kai mä tavallaan sitä rakastinkin.
―Missä se on nyt? ―Pyörii siinä ostarin jengissä.
Hengailee yhden Marjatan kanssa, joka kuuluu samaan porukkaan.
―Onks se yrittäny takasin?
Äiti, hei...
Älä itke.
Miks sä et oo käyny kattoo mua? ―Kyllä mä yritin.
Mut mä en vaan pystyny. Anna anteeks.
―No, ei siinä oo mitään anteeks pyydettävää. ―On siinä.
Me ollaan oltu huonot vanhemmat.
Mulla vaan meni kaikki voima siihen, että yritin selvitä Reinon kanssa.
―Kyllä mä tajuun. Ei sun tarvii...
―Kyllä mun tarvii.
Mä... mä kuitenkin aina uskoin, että kyllä sä pärjäät.
―No, niin mä pärjäänkin.
―Mutta että sä joudut vankilaan...
―Äiti, mä oon pahoillani, mutta mulla ei oo hirveesti aikaa.
Sait sä sen kirjeen? ―Sain.
Mikä se on? ―Se on vaan semmonen muistitikku.
―Ethän sä oo tehny mitään typerää? ―No, mä selitän joskus, mut en nyt.
―Muista sitten olla varovainen.
Mä rakastan sua.
Janne Kivi ja Juha Viitasalo poliisista, päivää. (Yskimistä.)
Ootteks te yksin täällä? ―Joo.
―Tuolla takana on joku.
(Yskimistä.)
Markku ei oo pystyny puhumaan eikä liikkumaan onnettomuuden jälkeen.
Hän putosi rakennustyömaalta viis vuotta sitten.
―Hän pystyy pelaamaan shakkia? ―Ei Markun päässä mitään vikaa ole.
Valitaan nappula silmät sulkemalla. Sit mä liikutaan nappulaa.
Kun se on oikeessa kohdassa, Markku sulkee taas silmät. Eiks niin?
―Kai te ymmärrätte, että tää mitä te teette, on rikollista?
―Vakuutus ei korvaa Markun hoitoa. Ei me oo tehty mitään väärää.
―Mutta tää teidän... palvelu loppuu nyt, eiks niin?
Aika kiva päästä sun keikkoihin mukaan.
―Toivottavasti ilo on myös minun puolella.
―Se on oikea linnareissu, kun työ ja ilo on yhdessä.
―Voi olla, että sun mies joutuu tappamaan pari mun miestä.
―Jaa, kyllä mies pitää tekee, mitä mies pitää tekee.
Kumma, että tappaminen lähentää yhteistyökumppaneita.
Voit olla varma, että Sundström nauttii tästä.
Se antoi shakkikusetuksensa tahallaan. Pohjusti alusta alkaen.
"Eihän sitä tiedä, vaikka sä jo pelaisitkin. Ehkä et vaan itse tiedä."
Voi vittu! Se ja sen shakin peluut.
―Oli tästä se hyöty, että saatiin suljettua yks tutkintalinja pois.
―Joo...
Onks tietoturvaosasto varma tästä? ―Valitettavasti.
―Miten tää on mahdollista? Eiks suojaukset päivitetä joka viikko?
―Mikään ei oo sataprossaista. Taitava hakkeri pystyy... ―Huomaan.
Ainoastaan mun koneelle, ei muiden? ―Siltä se näyttää.
―Okei, okei, okei. Ei sit sanaakaan mihinkään suuntaan tästä.
―Tää on kyl rikos. ―Mä hoidan tän ite.
―Onks sulla mitään tietoa, ―
mitä järkeä huumepoliisilla on murtautua sun koneelle?
―Ei aavistustakaan.
(Satu:) Se on tullin tuontijärjestelmän demoversio.
Kuljetukset ilmoitetaan sähköisesti.
―Mistä tää on saatu? ―Ei sillä oo merkitystä.
Riittää, että sä saat sen sekoamaan muutamaks minuutiks.
Pystyt sä siihen? ―Mun täytyy tutustuu tähän.
Koska tää on niin tuore, tää voi tiltata ihan itsestään.
―Mitä sä tarkoitat? ―Testaus on kallista ja vie aikaa.
Oikeestaan se tapahtuu vasta loppukäyttäjillä.
Mä tiedän, koska... No, mä olin vähän aikaa alalla.
―Saako kysyä, että mikset sä oo enää?
Miten sä oot ajautunu Rekan hommiin?
―Mä en oikeestaan ajautunu, vaan mut on pakotettu.
―Onks se uhannu sua?
―Mun vanhempia.
Oot sä kauan tehny sille duunia?
―Neljä vuotta.
―Se on aika pitkä aika. ―Niin, mä tiedän.
Mä näen sulle ihan saman kohtalon ku ittelläni.
Vaikka sä vankilasta vapaudut, et sä Rekasta vapaudu.
Se on toiveajattelua.
―No, mä aion kyl päästä siitä irti.
―Mitä sä tarkotat?
(Englantia:) Hän ei sittenkään tajunnut. ―Ei näköjään.
―Lipsahtiko teiltä jotain?
―Ei, mutta hän on hyvä poliisi.
―Teillähän oli jotain häntä vastaan siltä varalta että hän on hankala.
―En haluaisi ryhtyä siihen.
Viitasalo on hyvä poliisi ja selvästi hyvä mies.
―Annatteko operaation epäonnistua ―
ja päästää Eurooppaan 400 miljoonan euron lastin ―
vain siksi että "hyvä poliisi" sooloili?
―Tarkoitan vain sitä että...
―Joskus hyvän asian eteen on tehtävä uhrauksia.
―Niin mutta eräs hyvä työtoverini tapettiin jo.
―Ymmärrän että olet kovilla.
Ei tämän tarvitse olla lopullista Viitasalon kohdalla.
Kun juttu on ohi, voitte palauttaa hänen maineensa.
Ei ole muita vaihtoehtoja.
―Ymmärrän.
(Satu:) Mistä sä sait ton? ―Krp:stä. Mä jouduin murtautuu sinne.
―Toi on kusetusta. ―Ai, koko Cuba Libre?
―Toi päivämäärä. Ne on syöttäny sen kytille hämäykseks.
―Mistä sä tiiät? ―Neljässä vuodessa oppii.
Lastin tulosta ilmoitetaan korkeintaan päivää aikaisemmin.
Muuten se voi vuotaa, ja silloin homma voi kusta. ―Mitä sä tarkotat?
―Joka kuljetukselle on suoja―auto Venäjällä ja Suomessa.
Reka tuottaa heroiinia Venäjältä Ruotsiin ja suojaa kuljetukset täällä.
―Miks tarvii suoja―autoa? ―On paljon halukkaita kaappaajia.
Esimerkiks Viron mafia. Ne yrittää vallata lisää markkinoita.
Tai toiset suomalaisjengit.
Samanlaista kaupankäyntiä ku firmoilla, vähän raaempaa vaan.
―Onks ne aina tällasia määriä? ―Ei. Kiloa paria per lasti.
Tää on poikkeustapaus.
Niin, ja ei toi määräkään välttämättä oo oikein.
―Onks siinä liikaa, vai? ―Tai liian vähän.
Se voi olla neljäkin tonnia. ―Neljä tonnia?
Mikä sen arvo ois?
―Tukussa varmaan 400 miljoonaa ―
ja kadulla kuudesta kahdeksaansataan.
―Paljon Reka sais siitä? ―Prossan tukusta, nelisen miljoonaa.
Niin että mitäs oikein olit ajatellu tehdä?
―Nii...
Jotenkin jos sen...
...niin ku kaappais sen lastin.
Tai niin että tuhoais sen.
―Tuhottais?
Enks mä just sanonu sulle, mikä sen arvo on?
―Niin, no just sen takia. Silloin pietarilaiset tappais sen.
―Kuinka tyhmänä sä sitä pidät? ―Se on pakko saada kuseen.
Mä en muuten ikinä pääse siitä vapaaks.
―Mulla vois olla yks idea.
Mä tiedän, miten hommat toimii sisältä päin, ja sä et.
―Niin? ―Niin, silloin se olis kusessa.
Mä en vaan vielä oikein tiedä, voinko mä luottaa suhun.
Mistä mä tiedän, ettei tää oo Rekan testi?
―Niin. Mä kelasin just ihan samaa.
(Sari:) Sullahan meni myöhään. ―Ai, sä oot hereillä.
Et kai sä mun takia oo valvonu? ―Ei. Heräsin just, kun sä tulit.
Mä näin just unta meistä. ―Millasta unta sä näit?
―En mä tiedä, voiko sitä kertoa. ―Pakko kertoo, kun kerran aloitit.
―No, jos mä sit otan riskin. Tällasta unta.
Meitä pitää olla kolme.
Me tarvitaan kuski.
Rekan jengistä ei voi ottaa ketään. Sun on pakko hankkia se.
―En mä tunne mitään rekkakuskeja.
Tai hei, itse asiassa saattais olla yks mahdollinen.
―Kuka se on?
―No, se...
Mä kysäisen eka siltä ja kerron sit, jos se suostuu.
Mut jos me lähdetään tähän, mä haluan yhden ehdon. ―No?
―Koko lasti tuhotaan, polttamalla.
―Me voidaan myydä se eteenpäin. Ei polttamisessa oo järkeä.
Et sä halua rahaa? ―En.
Mä haluun vaan jatkaa mun elämää ihan niin ku ennen koko tätä paskaa.
Mä en oo mikään rikollinen.
Ja jos sä puhuit totta, niin et oo säkään.
Te ette varmaan ole tavanneetkaan? Juha Viitasalo. Istu alas.
―Jonas Liljeberg. Sisäasiain― ministeriön poliisiosastolta.
No, lienee parasta mennä suoraan asiaan.
Poliisiosastolla on päätetty, ―
että kaikki Reijo Sundströmiä, Leif Turusta ―
ja Markku Visuria koskeva esitutkinta―aineisto ―
on luovutettava välittömästi Supolle.
―Listasta puuttuu enää Vesa Levola. ―Levola ei kuulu tähän.
―Onks tää vitsi? ―En voi kertoa enempää.
Asia kuuluu nyt suojelupoliisille, ei paikallispoliisille.
―Entäs krp? ―No, krp:n kanssa sovelletaan samoja määräyksiä.
―Ja sä väität, että Kousa vedetään pois Sundströmin jutun tutkinnasta?
Paskat, sanon minä. ―Kousa?
En muista kaikkia krp:n rikoskomisarioita ulkoa.
―Mutta tiedät, että Kousa on rikos― komisario. Vittu, mitä sirkusta...
―Juha, rauhoitu.
―Sitä samaa minäkin ehdottaisin ihan sinun oman itsesi takia.
Jahka olen lähtenyt, ymmärrät itsekin, ―
että näin on parempi itsesikin kannalta.
Tuomisto varmaan valaisee asiaa.
Terve.
―Ei jumalauta.
Mitä helvettiä sä täällä teet? Oot sä karannu? ―Lomilla.
Mulla on ehdotus. ―Mua sun ehdotukses kiinnosta.
―Tää saattais kiinnostaa.
Mitä sä katot? ―Missä ne sun virolaiset vittupääkaveris piileksii.
―Usko jo, mut pakotettiin. Enkä mä tienny, että sulle tehdään mitään.
―Niin varmaan. ―Sä olit oikeessa.
Mun ois pitäny pysyy erossa Sundströmistä.
Mut se ei antanu mahdollisuutta. ―Miks mun pitäis uskoa sua?
―Ei kai minkään takia.
Paitsi sen takia, että mä tarjoon mahdollisuutta kostaa sille.
―Ei mua, vittu, kiinnosta kostaminen.
Mä haluan elää mun omaa elämää ja unohtaa koko paskan. ―Niin mäkin.
―Mä yritän etsiä töitä.
―Oot sä löytäny mitään?
―En vielä, mut silti.
―Kuuntelisit edes, päätä vasta sen jälkeen.
Tommosta paskaa ala nielemään! ―Kuuntelisit nyt, mitä asiaa mulla on.
―Mä oon kuunnellu tarpeeks. ―Nyt sä, vittu, kuuntelet.
Jos en ois suostunu, sä oisit viimeistä päivää poliisina. ―Häh?
―Liljeberg vaati, että sut asetetaan virkarikosepäilyyn. ―Siis mitä vittua!
―Sain sen luopumaan sillä ehdolla, että sä jäät vähäks aikaa sivuun.
Otat lomaa ja pidät kesälomas samalla.
Muuten mä en voi sua suojella.
―Siis mitä vittua tää on? ―Mitä vittua nää on?
―Ei helvetti.
―Sanoin ministeriön kusipäälle, että sulla on hyvä selitys. Onko?
Niissä on päivämäärät ja kellonajat.
Kukaan ei oo pyytäny lupaa valeostoihin.
Kai sä ymmärrät, miten pahalta tää näyttää?
―Mä ostin ne omilla rahoillani. Se oli yhden miehen soolo.
―Sä oot hyvä ja rehellinen poliisi. Miks sä menet tekemään tommosta?
―Hei, jos mä haen sitä lomaa nyt.
―Okei. Mä pidän omien miesteni puolta niin pitkälle kuin mahdollista.
Mä kirjoitan raportin, että sä sovelsit hieman omavaltaisesti kiirepäätöstä.
―Mulle on ihan sama, mitä paskaa sä niille raportoit.
―Onks toi sun vastaukses? ―On.
―Juha, ―
sano edes mulle, miks vitussa.
―Oikea kysymys kuuluu: Miks tää tehdään mulle?
Ja miten sä liityt tähän kuvioon?
―Mä kerron tarkemmin myöhemmin, jos sä oot messissä.
―Mitä sä ajattelit mun tekevän? ―Sullahan on rekkakortti.
―Se on kuivumassa. Mihin se sit liittyy?
―No, se liittyy. Sä oot se, joka ajaa lastin piiloon.
―Sun suunnitelmas kuulostaa aika vitun huonolta.
―No, se tulee toimimaan. Mä saan sisäpiiritietoa.
―Mistä päästäänkin seuraavaan. Kukakohan se kolmas mahtaa olla?
―Mitä vähemmän sä tiiät tässä vaiheessa, sitä parempi.
―Sä pelaat aika vaarallista peliä.
Sundström on paitsi kusipää, aika vitun älykäs ja vaarallinen.
―Niin, mut ei tarpeeks. Se luulee itestään liikoja.
―Mistä mä tiedän, että se et oo sä?
―Mä oo mikä? ―Se, joka luulee ittestään liikoja.
―Oot sä messissä vai et sä oo? Sä saat viis tonnia.
(Satu:) Miten mä jatkan sen kanssa? ―Oot juonessa mukana kybällä.
Täähän meni hienosti.
Se tekee niin ku sen pitää, koska se tekee sen mua vastaan.
Pojasta ei oo enää harmia. Hyvin toimittu.
―Se on hyvä poika.
―Tiedät sä, mun käy melkein sääliks sitä.
Se ei vaan tunnu tajuavan omaa parastaan.
Se on niin pentu, että se luulee, että tää on leikkiä.
Tää tutkitaankin tarkemmin. Saat sen selliis myöhemmin.
―Eiks tän pelleilyn vois jättää väliin? ―Mistä sä puhut? ―En mistään.
―Sun ei kannata alkaa rettelöitsee. Sun pesti loppuu parin viikon päästä.
―Sit sä oot vapaa, etkö olekin?
Ei kovin hyvä jemma.
Tiedät sä, jos haluaa salata jotain, että toinen ei huomaa sitä, ―
niin se pitää myös pystyä piilottamaan iteltään.
Muuten joku tonkii sen esille. Ennemmin tai myöhemmin.
Ymmärrät sä?
Sähän oot hiljaisella päällä tänään. Mites Satun kanssa meni?
―Ihan ok. ―No, se on hyvä.
Se on älykäs tyttö. Joskus tuntuu, että se on älykkäämpi ku mä.
Se on hyvä pitää puolellaan.
Se on ainoa ihminen, johon mä luotan.
Onks sulla ketään, johon sä voit luottaa sataprosenttisesti?
―On. ―No?
―Mä ite. ―Vesa, Vesa.
Nyt sä oot aika naiivi.
Harmi, että sä lähdet.
Mulla ois ollu sulle vielä paljon opetettavaa.
(Venäjää:) Terve.
No mitä? ―Eipä paljon mitään.
Jotain kumminkin.
Suomessa on jotain pielessä.
―Mitä?
―Me ollaan levitetty väärää tietoa, ―
viritelty ansoja sinne tänne kytille, ―
mutta se saattaa olla turhaa.
Ystävämme Turunen ja Bregović aikovat kaapata lastin ―
Sundströmin ja virolaisten nenän alta.
Sitten on tietokonenörtti, joka aikoo tehdä saman.
Sinähän kykenet ajattelemaan asioista omaperäisesti ―
ja olet ikuinen optimisti, ―
joten sanopa mitä tässä pitäisi oikein tehdä?
Sano mitä?
―Kaikki on hyvin.
Voisin vaikka väitellä kanssasi asiasta, ―
mutta koskaan ei ole ollut näin hyvää tilannetta lastin kuljetukselle.
―Näinhän se on.
Miksi tilanne on hyvä juuri nyt?
Palan halusta kuulla.
―Ensiksi tarvitsemme kuljetuksille kaksi päivämäärää. Ymmärrätkö?
―Kaksiko? ―Niin.
―Mitkä päivät?
―Kerron myöhemmin.
Moi! ―Moi.
―Mä sain töitä, ajattele! ―Aha.
Enhän mä edes tienny, että sä... ―En mä viittiny puhua mitään.
Olin varma, että en saa paikkaa.
Tää on äitiysloman sijaisuus, mutta voi saada vakituisen paikankin.
―No ni... No, mutta... sehän on hienoa.
―Sä et edes kysy, mikä paikka ja milloin mä aloitan.
―Mä kysyin noi jo kaikki. ―Auroran sairaala, ensi maanantai.
―Mmm. Ootko sä varma, että sä jaksat?
―Mun on pakko tehdä jotain, tai mä tuun hulluks täällä yksikseni.
―Sehän on... tää on ihan... Siis tää on... ―Hienoa!
―Mahtavaa ja upeeta. ―Niin on.
Tiedätkö mitä. ―Mmm?
―Musta tuntuu älyttömän hyvältä pitkästä aikaa.
―Mitä sä tarkoitat? ―En oikein osaa selittää.
Jotenkin turvallisemmalta.
Musta tuntuu, että mä oon oppinu ihan hirveesti vuoden aikana.
―Mistä? ―Kaikesta.
Itestäni ja meistä ja koko elämästä.
―No, sithän meitä on kaks.
(Kivi:) Mä haluaisin kiittää sua. ―Mistä?
―Siitä, että mä istun ruokatunnilla enkä oo pakkolomalla niin ku sä.
―No, sä oisit tehny saman mulle.
―Mitä sä nyt meinaat tehdä?
―Ajattelin pitää lomaa ja unohtaa koko tän paskan.
―Oikeesti? ―No, oikeesti.
―Miten musta tuntuu, että mä en usko sua. ―Älä sit usko.
―Mites Sari on ottanu tän?
―Ei mitenkään. ―Siis miten niin ei mitenkään?
―Se luulee, että mä oon töissä. ―Mitä helvettiä?
―Se on just päässy jaloilleen. Just saanu duunia.
Parempi, että se ei tiedä.
Tärkeintä, että perheessä on kaikki hyvin, muu on toissijaista.
―Et sä voi vaimoltas tommosta loputtomiin pimittää.
―Se on parempi näin.
Hei. ―Moi.
Kiva, kun sä tulit. ―Sä pääset kohta pois.
Mihin sä oot ajatellu mennä? ―En mä tiiä vielä.
En ainakaan siihen asuntolaan, josta Vaho on hommannu vuodepaikan.
―Vesa, mä oon ajatellu, että sä voisit tulla takas kotiin, ainakin aluks.
―Äiti... mäkin oon vähän miettiny.
Sullahan on sisko Göteborgissa. ―Merja?
―Niin, Merja.
Mitä jos sä menisit sen luo vähäks aikaa?
Mä hommaisin sulle rahat matkaan ja muutenkin.
―Miks? ―Sähän et oo pitkään aikaan nähny sitä ja se on usein pyytäny...
―Vesa. Mihin sä oot sotkeentunu?
―Menet Merjan luo kesäks.
Tuu takas sit, kun mä soitan.
Sit kun on taas turvallista.
Mä maksan.
Äiti...
Tee tän kerran niin ku mä pyydän.
―Mua pelottaa, että mitä sun elämästä tulee.
―Ihan oikeesti, luulet sä, että musta tulee joku työtön lusmu?
Niin ku faijasta.
Tekstit: Anna Alho YLE 2010